Ти сказав мені: "Я кохаю тебе". Я сказала тобі: "Зачекай".
Я сказала тобі: "Візьми мене". Ти сказав мені: "Йди геть".
ЖАННА МОРО
ЖЮЛЬ І ДЖИМ
ОСКАР ВЕРНЕР і АНРІ СЕРРЕ
ВАННА УРБІНО, БАССІАК, АННІ НІЛЬСЕН
маленька САБІН ОДПЕН
а також МАРІ ДЮБУА і голос МІШЕЛЯ СЮБОРА
за однойменним романом АНРІ-П'ЄРА РОШЕ
режисер ФРАНСУА ТРЮФФО
монтаж КЛОДІН БУШЕ
музика ЖОРЖ ДЕЛЕРЮ
пісня "LE TOURBILLON" слова і музика БАССІАК
оператор РАУЛЬ КУТАР
Це було у 1912 році.
Жюль, іноземець у Парижі, попросив Джима, якого він ледве знав,
провести його на Бал Чотирьох Мистецтв.
Джим дістав йому запрошення і повів до костюмера.
Саме під час пошуку простого костюму невільника
і народилась дружба Джима і Жюля.
Вона зміцнилась під час балу, де Жюль був спокійним,
зі своїми очима, повними гумору і ніжності.
Наступного дня у них була перша важлива розмова, і потім вони бачились щодня.
До пізньої ночі вони викладали один одному свою мову і літературу.
Вони зачитували свої вірші і перекладали їх разом.
Їх також об'єднувала байдужість до грошей.
Вони бесідували поволі. Жоден із них не зустрічав раніше такого уважного слухача.
У паризькому житті Жюля не було жінки, хоча він дуже цього бажав.
Джим знав багатьох.
Він познайомив Жюля з молодою музиканткою.
Початок був сприятливим. Тиждень Жюль був закоханим, і вона теж.
Потім була безтурботна красунечка, яка вешталась
кафе аж до самого ранку краще за багатьох поетів.
Після неї симпатична вдова-білявка. Вони виходили між люди втрьох.
Вона знітила Жюля, сказавши, що він красивий, але незграбний,
і привела йому тиху подружку, яка виявилась занадто тихою для Жюля.
Нарешті, попри відраджування Джима Жюль увійшов у контакт із професіоналками,
але так і не отримав задоволення.
Гайда за роботу!
СМЕРТЬ ІНШИ
Більше немає фарби, маленьке стерво!
Знову скажуть, що анархісти безграмотні.
Рятуйте! Мерлін женеться за мною!
Він дужчий за вас! Тікаймо разом!
Я можу заночувати у вас сьогодні? Мене звуть Тереза.
Як так, Терезо?
У мене сьогодні ніяк. Мене чекають в іншому місці.
- Жильберта? - Так.
- Але можна у Жюля. - Хто такий Жюль?
- Це я. - А Ви? - Джим.
Отже, Джим і Жюль?
Ні, Жюль і Джим.
Що це?
Це краще, ніж настінний годинник.
Коли весь пісок буде на дні, я вже маю спати.
- Ви спатимете тут, а я там. - Гаразд.
- У Вас є цигарки? - Звичайно.
- Це Ви Джим? - Ні, Жюль.
Ви милий, Жюль.
Я покажу Вам паровозика.
За 10 хвилин світатиме.
Джим, ти можеш хоч раз залишитись зі мною.
Ні, Жильберто.
Якщо я залишусь сьогодні, я почуватимусь винним, якщо не залишусь і завтра.
А якщо я залишусь і завтра, це виглядатиме так, наче ми одружились.
- Хіба це не проти наших правил? - Оце так логіка!
Є ще Жюдекс, який не любить лишатись вдома сам.
І потім, ніч минула, день настає.
От! Уяви, що я роботяга, який іде на будівництво.
Негідник! Ти приїдеш додому і спатимеш до полудня, я знаю.
Ходімо туди.
Ні-ні, це був Шекспір.
Я знаю цей рядок.
Жюль, дайте мені 10 сантимів на музику.
Це був Шекспір, я Вас запевняю.
- У вас немає сигаретки? - Є, аякже.
Ви мені дуже подобаєтесь.
Я можу заночувати у вас сьогодні? Мене звуть Тереза.
Ні, залиште її, Жюль.
Одну втратите, десятьох знайдете.
З Терезою... Це була не любов.
Вона водночас була мені і юною мамою, і уважною доцею.
Не щастить мені з парижанками.
На щастя, в моїй країні теж є дівчата.
Я люблю одну з них - Люсі.
Я просив її руки, але вона відмовила.
Я знову побачу її за шість місяців.
А це інша - Брігітта. Ось вона.
Є ще одна - Хельга.
Я міг би її любити, якби не любив Люсі.
Ось як вона виглядає. Погляньте.
І на круглому столику Жюль зробив ескіз жіночого обличчя.
Джим хотів купити столик, але це виявилось неможливим.
Власник кафе погодився продати тільки всі 12 столиків заразом.
Альбер?
- Це Джим, мій французький друг. - Доброго дня.
- Здрастуйте. Здається, ми вже десь зустрічались. - Так, певна річ.
Прошу сідати.
Джим запитав:
Хто такий Альбер?
Друг художників і скульпторів.
Він знає всіх, хто буде знаменитим через 10 років.
Ця найекзотичніша.
Трохи схожа на статую інків.
А ця зроблена в римському стилі.
Вона дуже постраждала від негоди, я знайшов її в глибині саду.
Здається, на неї віками лив дощ.
А ця дуже зворушлива.
Схоже на зогниваюче обличчя.
Дуже цікаво бачити камінь, оброблений у такій грубій манері.
Цю я дуже люблю. У неї дуже красиві губи.
Трохи глузливі. Очі теж дуже гарні.
Ми б хотіли ще раз побачити попередню, будь ласка.
У мене є крупний план.
Ця репродукція грубо витесаного жіночого обличчя,
що ясніло спокійною усмішкою, вразила їх.
Статуя знаходилася в музеї під відкритим небом на одному з островів Адріатики.
Вирішивши побачити її разом, вони одразу вирушили в дорогу.
На обох були однакові світлі костюми.
Цілу годину вони провели біля статуї. Вона перевершила всі їхні сподівання.
Вони швидко і мовчки ходили довкола неї.
І знову заговорили тільки наступного дня. Чи зустрічали вони колись таку усмішку?
Ніколи.
Що зробили б, якби зустріли? Пішли б за нею.
Жюль і Джим повернулись додому, вражені зробленим відкриттям.
Париж зустрів їх лагідно.
- Ваша книжка скоро вийде? - Так, я непогано попрацював.
Думаю, вона буде досить автобіографічною.
Наша дружба гратиме значну роль у ній.
- Я хотів би зачитати вам уривок із неї. - Радо послухаю.
Жак і Жюльєн були нерозлучні.
Остання книжка Жюльєна мала успіх.
Він описував казковий світ жінок, яких знав
ще до зустрічі з Жаком і навіть з Люсьєн.
Жак був гордий за Жюльєна.
Їх прозвали Дон Кіхотом і Санчо Пансою,
і містом почали ходити чутки про їхню незвичайну дружбу.
Вони разом обідали у маленьких бістро,
і кожен із них обирав іншому найкращу сигару.
Це справді дуже добре.
Якби Ви залишили мені рукопис, я зробив би німецький переклад.
А тепер у душ!
Я отримав листа від кузена.
Дівчата, з якими він вчився в Мюнхені, приїжджають до Парижа.
Одна з Берліна, інша з Голландії, і ще француженка.
Обід у мене завтра.
Я розраховую на вас.
У третьої, француженки Катрін, усмішка була як у статуї з острова.
ЇЇ ніс, рот, підборіддя і лоб
втілювали шляхетність провінції,
як дитина - релігійне свято.
Це почалось як сон.
Як повноцінний господар дому,
я пропоную скасувати звертання, усі ці "мсьє, мадам, мадемуазель і любі друзі",
і випити на брудершафт мого улюбленого вина Нусбергер.
А щоб уникнути традиційного схрещування рук,
нехай ступні присутніх тут доторкнуться одне до одного під столом.
Так і було зроблено. Радісно збентежений, Жюль хутко відсмикнув свої.
Ступні ж Джима і Катрін якийсь час знаходились поруч,
потім вона трошки відсунула свої.
Тиха щаслива усмішка заграла на губах Жюля
і дала знати решті, що він любить їх усім своїм серцем.
Жюль зник на місяць.
Він щодня бачився з Катрін.
І тільки у гімнастичній залі друзі знову зустрілись.
Дуже добре, Жюль.
Хочете провести вечір з Катрін і мною?
Гаразд.
Я стільки розказував про Вас.
Катрін із нетерпінням чекає зустрічі з Вами.
Але тільки не ця, Джим, гаразд?
-А ось і він. -Доброго дня, мсьє Жим.
Слід вимовляти "Джим", англійською манерою, з чіткою "Д" наприпочатку.
"Жим" - це на нього не схоже.
Що Ви думаєте про нашого друга Тома?
Можна з ним виходити на люди?
Непогано, зовсім непогано. Хіба маленькі вусики ще додати.
А тепер випробування вулицею.
Перепрошую, мсьє.
Чи не могли б Ви мені прикурити?
Дякую, мсьє.
Катрін була задоволена успіхом своїх хитрощів.
Джим і Жюль ніби були керовані символом,
значення якого вони не розуміли.
- Або мені це сниться, або йде дощ. - Може, і те, і інше.
Якщо йде дощ, їдемо на море.
Рушаємо завтра.
Це місце - те, що треба. Я пропоную влаштувати перегони.
Хто перший прибіжить на той кінець.
Увага. Готові? Раз, два... Ох...
- Тома, ви зшахраювали. - Але я переміг.
Тома завжди перемагає.
Він розмовляє трьома мовами, плаває як риба.
Він уміє стояти на руках?
Ви його навчите.
Мсьє Джим, приходьте завтра до мене,
допоможете мені нести багаж на вокзал?
Який дивний фрукт, ця Катрін.
Вона аристократка по батьку і простолюдинка по матері.
Її батько походить зі старої бурґундської сім'ї. А мати англійка.
Завдяки цьому, вона іґнорує посередностей
і викладає тим, хто до неї залицяється.
- І що вона викладає? - Шекспіра.
Джим вважав, що Катрін належить Жюлеві і навіть не намагався пізнати її краще.
Спокійна самозаглиблена усмішка
з'являлась на її вустах і казала все про неї.
- Доброго дня, Катрін. - Доброго. Я майже готова, ще тільки сукню одягну.
- Капелюха ніколи не кладуть на ліжко. - Візьмемо велосипед? - Так.
- Сумку теж? - Так.
- Що ви робите? - Палю брехню.
Дайте мені сірники.
О, Боже!
- Не рухайтесь, не рухайтесь.
- Все гаразд? - Так. Подайте мені сукню.
У ногах ліжка.
- У Вас є мітла? - Так, перед Вашим носом.
- Можете мені допомогти? - Так.
- От. - Дякую.
Оце ми теж беремо.
Що це?
Купорос, для очей брехунів.
Якщо флакон розіб'ється, ви спалите валізу.
Крім того, купорос можна купити де завгодно.
- Справді? - Так.
Але він буде не в такій пляшці.
Я поклялася користуватись тільки цією.
Що я ще забула?
Капелюх.
- Капелюх. - Дякую.
Вони довго шукали вздовж узбережжя, перш ніж знайшли дім своєї мрії.
Великий, але відлюдний, урочистий, білий зсередини і ззовні, без меблів.
- Добре спали? - Дуже добре.
Джим прокинувся?
Я не знаю.
- Як усі? - Усі добре.
Як же гарно.
Покваптесь. Ми йдемо на пляж.
Сюди, Джим.
Ми йдемо на пошуки останніх ознак цивілізації.
Колода.
- О, дивіться. - Пляшка.
Старий черевик.
Коробка. Увага, ззаду.
Погляньте, Катрін.
Уважно дивіться під ноги.
Сірники.
Листівка.
Шматочок фарфору.
Чашка і недопалок.
Пачка цигарок. Англійські.
Хлопці, думаю, ми загубились.
Залізьмо на дерево.
Де наш будинок?
Ондечки!
Думаєте, я правий, що хочу одружитися з нею?
Кажіть чесно.
Чи створена вона, щоб мати чоловіка і дітей?
Боюся, вона ніколи не буде щасливою на цій землі.
Вона народилася для всіх і не може
належати нікому.
Ходімо, треба йти далі.
Ні.
У мене більше немає сил, я здаюся.
Агов, хлопці, допоможіть мені.
Їдьмо, малята.
Нарешті я прочитала книжку, яка мені сподобалась.
Чоловік, звичайно ж, німець,
зважується сказати вголос те, про що я думаю.
Небо, яке ми бачимо - це купол.
Не більший, ніж це.
Ми ходимо прямо, голова до центру.
Тяжіння під нашими ногами діє назовні у напрямку до купола,
в якому ця куля міститься.
Яка товщина купола і що за його межами?
Ідіть і гляньте. Таких питань між джентльменами не виникає.
Катрін, дайте мені відповідь завтра.
Якщо це "ні", то я повторюватиму своє питання кожного року в день вашого народження.
Ви знали небагатьох жінок, а я знала багатьох чоловіків.
Це врівноважує нас. Можливо, з нас вийде доладна пара.
Я просив Катрін вийти за мене. Вона майже сказала "так".
У 15 я закохалась у Наполеона.
Мені наснилось, ніби я зустріла його в ліфті,
він зробив мені дитину, і я більше ніколи його не бачила.
Бідний Наполеон.
Маленькою дівчинкою я вивчила: "Отче наш, що єси на небесах".
Але я це зрозуміла, як "Отче наш, що їси на небесах".
Я уявляла, як мій батько весь час щось жує перед Райською Брамою.
В принципі, я щойно розказала кумедну штуку.
Принаймні забавну. Могли б хоч усміхнутись.
Тут є хтось, хто погодиться почухати мені спину?
Почешися сам, і Небо тобі допоможе .
Що?
- Почешися сам, і Небо... - На!
До знайомства з вами я ніколи не сміялась.
Я виглядала отак.
Але з цим покінчено. Тепер я отака.
- Справді? - Так.
О, дощ.
Ідіть гляньте.
Я сумую за Парижем. Вертаймось у Париж, будь ласочка.
Завтра ввечері ми будемо в Парижі.
Нарешті я підписав контракт з видавцем.
Це для Катрін.
Це для вас двох.
- Красиво. - Надзвичайно!
- Що це? - Маленька руця, щоб чухати спину.
Дуже практично.
Ми йдемо в театр. Я взяв три квитки на сьогодні.
І що ми йдемо дивитися?
Нова п'єса шведського автора.
Початок о 9:00.
Коли весь пісок буде знизу, ми вже маємо бути одягнені.
Джим часто зустрічався з друзями. Йому подобалось їхнє товариство.
Ложе Меровінгів було офіційно інавґуроване.
Дві подушки лежали поруч на Жюлевім ліжку,
і воно було запашним.
Катрін дедалі красивішала, до неї повертався смак до життя.
А все-таки мені сподобалась ця дівчина.
Вона хоче бути вільною. Вона творить своє життя кожної миті.
Джим не виглядав задоволено.
Чесно, ні. Це плутана і самовдоволена п'єска.
Черговий писака, який зображає людські вади, щоб нібито краще продемонструвати чесноти.
Ми навіть не знаємо, де і коли відбувається дія.
Автор так і не пояснив, героїня незаймана, чи ні.
Це не має жодного значення.
Це не мало б жодного значення, якби конфлікт був суто сентиментальним. Але оскільки автор
повідомляє нам, що головний герой імпотент, його брат гомосексуліст, а братова жінка німфоманка,
то мусить повідомити і про фізіологічні особливості героїні. Логічно, ні?
Ні. Крім того, ви двоє тільки про це і думаєте.
Саме так, мадам. І Ви нам у цьому допомагаєте.
Не треба сьогодні психології, Жюль.
Це не психологія. Це метафізика.
Найважливіша річ у стосунках - вірність жінки.
Вірність чоловіка вторинна.
Хто написав:
"Жінка природна, а отже, огидна"?
Бодлер. Але він говорив про жінок із певного середовища.
Зовсім ні.
Він говорив про жінок загалом.
Те, що він каже про молоду дівчину, дивовижно:
Жахіття, монстр, нищителька мистецтв, мала дурна курва.
Найбільша недоумкуватість вкупі з найбільшою розбещеністю."
Хвилинку. Я ще не закінчив. Оце розкішно:
"Я завжди дивувавсь, що жінкам дозволяють ходити до церкви.
Про що вони можуть розмовляти з Богом?"
- Ви двоє ідіотів. - Я ж нічого не казав.
І це зовсім не означає, що я погоджуюся з тим, що Жюль мені плете о 2 годині ночі.
- Тоді протестуйте. - Я протестую.
Стрибок Катрін так вразив Джима,
що наступного дня він його намалював, хоч малювати і не вмів.
Зачарування Катрін охопило його,
і він подумки надіслав їй повітряний цілунок.
Він був спокійний.
Думками він плив з Катрін і затримував подих, щоб добряче налякати Жюля.
Катрін, Катрін... Катрін, чому?
Катрін, ти божевільна!
Візьми мою руку.
Катрін, ти божевільна!
Капелюшок Катрін поплив самотою вздовж течії.
Жюль був блідий, мовчазний, не такий самовпевнений, але красивіший, ніж зазвичай.
Катрін незмінно усміхалась,
як скромний молодий генерал після своєї італійської кампанії.
Ніхто не говорив про стрибок.
Я приїхав.
Прошу, мсьє Джим.
Ні, просто Джим.
Просто Джим,
я бажаю мати бесіду з Вами і спитати вашої ради.
Чи не бажаєте Ви зустрітись зі мною завтра о 19.00 у нашому кафе?
Так. Катрін хоче з Вами поговорити.
Добре. Я буду там о 19:00.
- Ви жартуєте. - Я ніколи не жартую.
- У мене немає почуття гумору. - Ні? - Запевняю Вас.
Звичайно, я знайомий з тими, в кого воно є. Друзі дружини, співробітники.
Але особисто я не маю почуття гумору.
Зі своїм звичним оптимізмом Джим запізнився.
Він був незадоволений собою і боявся, що Катрін уже пішла.
Джим думав: "Така дівчина, як вона, могла піти о 19:01.
Така дівчина, як вона, могла хутко прослизнути залою
і, не помітивши мене за газетою, одразу піти."
Він повторював: "Така жінка як вона, така жінка як вона..."
Але яка вона?
І вперше він по-справжньому задумався про Катрін.
Ґарсон! Ще кави, будь ласка.
Ще келих.
Ало, Джим? Я вас розбудив?
Ми з Катрін їдемо до мене на батьківщину, щоб одружитися.
Браво, Жюль!
Вибачтеся за мене перед Катрін, що я запізнився.
Я чекав до 19:50.
У питаннях часу вона оптимістичніша за Вас.
Вона була в перукаря
і приїхала о 20:00, щоб повечеряти з Вами.
Якби я знав, що вона прийде, то чекав би до півночі.
Я дам вам Катрін. Вона хоче поговорити з Вами.
Ало, Джим? Я дужа рада.
Жюль збирається навчати мене французькому боксу.
З австрійським акцентом.
Я? У мене бульше немає акценту. Моя вимова досконала.
Послухайте:
"Вперед, синове Вітчизни! Славетний день вже наступив.
Супроти нашої країни Ворог злий стяг розпустив."
І далі:
"Чи вам не чуть, які по селах Усюди стогони роздались,
На наших кревних невеселих Ворожі списи піднялись.
До зброї, громадо!
Ставаймо в ряди!
Щоб вражою кров'ю Залить борозди.
Коли ми здійсним наші мрії,
Батьки в могилах будуть спать.
Але їх прах і славні дії
Зумієм ми ушанувать."
За кілька днів по тому вибухнула війна.
Жюль і Джим були мобілізовані, кожен до своєї армії,
і втратили зв'язок один з одним.
Війна затягувалась. Люди пристосовувались.
Попри нескінченні бойові сутички
помаленьку налагоджувалось нормальне життя
зі своїми рутинними обов'язками і навіть розвагами.
Джим отримував посилки від Жильберти прямо в траншеї.
Багато разів він повідомляв їй про свою відпустку, і багато разів відпустка скасовувалася.
Нарешті, весною 1916 року, він приїхав на тиждень у Париж.
З дівчиною не одружуються тільки для того, щоб віддячити за посилки.
Нам і так добре з тобою.
Як хочеш. Але я досі впевнений, що ми постаріємо разом.
- Як там твій друг Жюль? - Він одружився з Катрін, але звідтоді я не отримував жодної звістки від нього.
Знаєш, Жильберто, часом у траншеї я боюся, що вб'ю Жюля.
Катрін, кохана моя,
я постійно думаю про тебе.
Не про твою душу, бо більше не вірю в душу,
а про твоє тіло, твої стегна, твої груди.
Я думаю про твій живіт і нашого сина, що в ньому.
Я більше не маю конвертів і не знаю, як надіслати тобі цього листа.
Мене спроваджують на російський фронт.
Буде тяжко, але краще вже так,
бо я живу в постійному страхові вбити Джима.
Моя кохана,
я пристрасно цілую твої вуста.
Країна Жюля програла війну. Країна Джима виграла.
Але справжньою перемогою було те, що вони обоє зосталися живими.
Через нейтральну країну вони налагодили листування.
Катрін і Жюль оселилися в невеликому шале на березі Рейну.
У них народилась дочка Сабіна.
Джим написав Жюлю: "Може, мені теж слід одружитися і завести дітей?"
Жюль відповів:
"Приїжджайте і вирішите самі."
Катрін додала до листа своє запрошення.
Джим поїхав. Це була така важлива подія для нього, що він не квапився.
Він мандрував уздовж Рейну і зупинявся в багатьох містах.
Крупний паризький тижневик друкував його статті про післявоєнну Німеччину.
Він хотів ще раз відвідати місця, де битви були найжорстокішими.
Деякі райони так постраждали від бомбардувань,
що земля перетворилася на залізну масу і цілісінькі поля стали непридатними для обробітку.
Їх перетворювали на кладовища, де Джим шукав хрести зниклих безвісти товаришів.
Кладовища, де вже робили екскурсії для школярів.
На станції Джима чекала Катрін зі своєю донькою.
Її погляд яснів уявою і зухвальством.
Це Сабін.
Здрастуйте, мсьє Джим.
Ходімо, Жюль ніяк Вас не дочекається.
Її низький голос пасував до решти. Джим мав враження,
що вона прийшла на побачення в кафе з великим запізненням і вдяглася так спеціально для нього.
Вона провела Джима до їхнього скромного шале серед сосен з видом на долину.
- Як там усі? - Та Ви ж їх знаєте.
- Ви не змінились, Джим. - Ви не змінились, Жюль.
Словом, ніхто не змінився.
Сідайте.
Іди сюди, Сабін.
Ні, дякую.
- Ти будеш? - Трохи.
Ні, дякую, я не курю. Звідтоді, як полюбив рослини.
Янгол пролетів.
Це нормально. Зараз 13:20.
І що?
Янголи завжди пролітають на двадцятій хвилині кожної години.
- Так? - Кажуть.
Я не знав цього.
- Я теж. - Так-так.
За 20 після і за 20 до також.
Ну що ж, негіднику, ви виграли війну!
Бачите, Жюль, я б радше виграв оце все.
Ви, мабуть, зголодніли. Сідаймо за стіл.
По обіді я покажу Вам будинок.
Джим там, Жюль тут,
а Сабін біля мене.
Як Ваш новий роман?
Ще не закінчив. Через ці кляті статті.
Доводиться думати про них увесь тиждень, писати в п'ятницю ввечері чи в суботу
і надсилати авіапоштою.
А Ви?
Я отримав замовлення на книжку про бабок.
Я пишу текст і фотографую.
Катрін робить малюнки і графіку.
Навіть Сабін допомагає.
Вона ходить зі мною на болота.
Я збираюся збудувати штучне болото
в саду.
Одного дня, можливо, я повернусь у літературу з любовним романом,
де всі персонажі комахи.
У мене є погана схильність до надмірної специфікації.
Я заздрю розмаху
Вашого мислення, Джим.
Мені? Я невдаха. Тій дрібці, що я знаю, я завдячую своєму вчителеві Альберу Сорелю.
- "Ким Ви хочете стати?" - питав він мене. - "Дипломатом".
"У Вас великі статки?" - "Ні."
"У Вас є покровителі чи багаті родичі?" - "Ні."
- "Тоді забудьте про дипломатію".
- "Ким же мені стати?" - "Допитливцем."
- "Це не професія." - "Це поки що не професія."
"Мандруйте, пишіть, перекладайте.
Вчіться жити всюди. Починайте прямо зараз.
Майбутнє за професійними допитливцями.
Французи надто довго лишалися в'язнями своєї країни.
Ви завжди знайдете газету, яка оплатить вашу втечу."
Жюль вважає, що Вас чекає велика кар'єра.
Я теж. Але додам:
не обов'язково захоплююча.
Тут Жюль працює і спить.
Наше життя розмірене, як у монастирі.
Жюль пише свої книжки,
ловить своїх комах та іншу живність.
Матільда, яку Ви вже бачили, дочка сусіднього фермера.
Вона допомагає мені з домом і Сабіною.
Моя кімната.
Але ж це Жюль.
Так, його батько так любив Моцарта,
що якось загримував Жюля під Моцарта.
Ось балкон.
Он готель, де Ви сьогодні ночуватимете.
Жюль Вас проведе.
Жюль і Джим відновили їхню надовго перервану розмову.
Вони розповідали кожен про свою війну. Жюль уникав розмов про свою сім'ю.
Катрін була водночас і ніжною, і строгою з ним,
але Джим відчував, що не все було гаразд.
У ліжко, моряки. Клоп'ятко зголодніло.
Жило-було клоп'ятко,
клоп'ятко дуже миле.
Добраніч, Сабін.
Добраніч, Джим. До ранку.
- Добраніч, Жюль. - Мені треба з Вами поговорити.
Як вам Катрін?
Здається, заміжжя і материнство пішли їй на користь.
Вона тепер менше цикада і більше мураха.
Не обманюйтесь.
Вона вносить лад і спокій у наш дім, це правда.
Але коли все стає надто добре, вона починає бути невдоволеною.
Вона змінюється і руйнує все діями й словами.
Я здогадувавсь. Це маленький Наполеон.
Вона каже, що світ багатий,
що іноді можна трохи шахраювати.
Вона заздалегідь просить пробачення у Бога,
впевнена, що отримає його.
Джим, я боюсь, що вона кине нас.
- Це неможливо. - Ні-ні, вона вже це робила .
Шість місяців я думав, що вона не повернеться.
Я знову відчуваю, що вона готова піти.
Знаєте, Джим, вона вже не зовсім моя жінка.
У неї були коханці - троє, наскільки я знаю.
Один напередодні нашого весілля як прощання з дівоцтвом.
Вона мстить мені за щось,
але не знаю за що.
Я не той чоловік, який їй потрібен.
І вона не та жінка, яка це довго терпітиме.
Я вже звик до того, що інколи вона мені зраджує,
але я не знесу, якщо вона піде.
І ще Альбер.
А, так, співак, який знайшов цю статую.
Саме так. Пригадуєте, це він нас познайомив.
Він був поранений на війні
і тепер одужує в сусідньому селі.
Катрін підтримала його і дала йому надію.
Він справжній чоловік. Він відкрився мені.
Він хоче одружитися з нею і забрати малу.
Я не винувачу його.
Я не винувачу ні її, ні його.
Я потроху відмовляюсь від неї.
Від усього, чого чекав на цій землі.
Вона вас не кине, бо саме цього буддійського монаха
вона і любить у вас.
Зазвичай вона ніжна і щедра.
Але коли їй здається, що її цінують недостатньо,
вона стає жахливою.
Кидається з однієї крайності в іншу, як скажена.
Послухайте пісню цвіркунів.
Це різновид кротів.
З вікна свого готелю Джим міг бачити шале.
Там була Катрін, світлосяйна королева дому, готова знову відлетіти.
Джим не був здивований.
Він пригадав помилки Жюля з Терезою, Люсі і рештою дівчат.
Він знав, що Катрін була жахливо вимогливою.
Джим дуже журився за Жюля, проте не міг засуджувати Катрін.
Вона стрибала на чоловіків так само, як стрибнула в Сену.
Загроза нависла над домом.
Почався другий тиждень.
Сабін, думаю, час сказати всім "добраніч".
Так, мамо.
Джим, я маю поговорити з вами.
Ви будете вільні?
Авжеж.
Пам'ятайте, що в різних мовах
слова можуть мати відмінне значення,
бо вони різного роду.
На відміну від французької,
в німецькій мові слова "війна", "смерть", "місяць" чоловічого роду.
А "сонце" і "кохання" жіночого. "Моя сонце", "моя кохання".
- "Життя" середнього. - "Життя" середнього?
Дуже гарно. І, головне, дуже логічно.
У Франції теж. Що далі тривала війна, то коротшими ставали спідниці.
Це був привід для сімейних сцен.
Солдатам здавалось, що з них глузують.
А насправді просто тканини ставало дедалі менше.
А в містах жінки стриглись коротко,
щоб спокійно працювати з машинами на заводах.
Тримайте, Джим. Настав час Вам оцінити німецьке пиво.
Джим, як і я, француз. Йому плювати на німецьке пиво.
- Зовсім ні. - Як це?
Французьке виноробство одне з найрозвиненіших у Європі, навіть у світі.
Є, не знаю... Наприклад, Бордо:
Шато Лафіт, Шато Марґо, Шато Ікем, Шато Фронтнак, Сент-Емельйон, Сен-Жюльєн, Антре-де-Мер...
І це тільки найкращі. А є ще, чекайте...
Кльо-Вожо... Бурґундські: Романе, Шамбертен, Бон, Помар, Шаблі, Монтраше, Вольне...
А ще Божоле: Пуйї-Фюїс, Пуйї-Лоше, Мулен-а-ван, Фльорі, Морґон, Брюї, Сент-Амур...
Ми всі невідривно дивились на бомбу,
яка поволі котилась сходами.
Ще три сходинки, дві сходинки - і всі ницьма на землю.
Спіймайте мене.
- Що Ви хочете знати? - Нічого, я хочу вислухати Вас.
- Щоб засудити мене? - Бережи мене, Боже.
Я не хочу нічого Вам казати. Я хочу запитати.
Моє питання: розкажіть про себе, Джим.
- Гаразд. Але що саме? - Неважливо.
Вперед, Джим.
Джим почав: "Жили-були двоє молодих чоловіків..."
Він розповів, не називаючи імен, про їхню дружбу з Жюлем
і їхнє паризьке життя до появи однієї дівчини.
Про її вплив на них і про те, що сталося потім.
Він розповів навіть про "Але тільки не ця, Джим". Тут Джим не втримавсь і назвав своє ім'я.
Він розповів про їхні прогулянки втрьох, їхню мандрівку до моря.
Катрін помітила, що Джим дуже чітко пам'ятає все, що стосується неї.
Вона з принципу піддала сумніву деякі подробиці і додала інші.
Джим розповів про їхню втрачену зустріч у кафе
і про те, як він зараз бачить їх трьох.
Він розповів про скарби, приховані в Жюлеві,
і про те, що він з самого початку передчував, що Жюль не зможе втримати Катрін.
- Ви розказали б мені про це в кафе? - Так.
Продовжуйте.
Більше нічого сказати.
Потім була війна,
моя радість знову побачити Жюля, Ваша поява на вокзалі,
щасливі дні, проведені з вами.
Те, що я побачив, чому навчився, що передбачив.
Хмари, що нависають. Я маю на увазі Альбера.
- Ви за Жюля і проти мене? - Не більше, ніж він сам.
Я переповім цю історію так, як пережила її я.
Щедрість, невинність і вразливість Жюля,
це вони засліпили мене і підкорили.
Він дуже відрізнявся від інших чоловіків.
Роблячи його щасливим, я сподівалася вилікувати його від невпевненості,
але потім зрозуміла, що ця невпевненість - частина нього самого.
Щастя, а ми таки були щасливими, не вкорінилося в нас,
і ми стояли лицем до лиця,
замість сплестися воєдино.
Його сім'я стала справжньою каторгою для мене.
Під час прийому напередодні нашого весілля
мати Жюля здійснила вчинок, який мене глибоко образив.
Своєю мовчанкою і пасивністю Жюль погодився з нею.
Я покарала його, провівши кілька годин
зі старим коханцем, Гарольдом.
Так, коханцем.
Тож ми були квити, коли я вийшла за Жюля.
Ми могли почати з нуля.
На щастя, його сім'я поїхала на північ, не знаю куди.
Почалася війна. Жюль відправився на східний фронт.
Він писав мені пристрасні любовні листи,
дивовижні листи.
На відстані я полюбила його ще більше, оточила його новим ореолом.
Наш справжній розрив стався під час першої відпустки.
Я ніби опинилась в обіймах незнайомця.
Він поїхав. Сабін народилася через дев'ять місяців.
Вона не дуже схожа на Жюля.
Думайте що хочете, але вона його дочка.
Але я йому сказала: "Я дала тобі доньку. Годі з мене.
Цю главу завершено. Житимемо в різних кімнатах. Я повертаю свою свободу."
- Ви пам'ятаєте нашого друга Фортюньйо? - Так.
Він був тут, вільний як вітер. Я теж.
Він був чудовим партнером. Які вакації!
Але він був надто молодий. Це не було серйозно.
І одного дня, на мій подив,
я засумувала за поблажливістю і вільготністю Жюля.
Моя дочка тягнула мене, як магніт. Я була на хибному шляху.
Я пішла.
Я живу тут тільки три місяці.
Жюль як чоловік більше для мене не існує.
Не жалійте його.
Я ще забезпечую його розвагами, які цілком його вдовольняють.
Потім був Альбер.
Він розповів мені про ту статую, яку ви всі втрьох любили
і яку я нагадую.
Я фліртувала з ним.
Він буває дивним, але в нього є природний авторитет, якого бракує Жюлю.
Він хоче, щоб я все кинула і вийшла за нього заміж.
Він візьме і дочку, і матір.
Для мене він хороший друг і не більше.
Завтра він прийде до нас на обід. Там буде видно.
Ви уважно мене слухали. Я говорила більше за Вас.
Хоча я не розказала всього. Не більше, ніж Ви.
Можливо, в мене ще були коханці. Це мої справи.
Я говорила тільки про те, про що згадали Ви.
- Я розумію Вас, Катрін. - Я не хочу, щоб мене розуміли.
Вже світає.
Джим хотів Катрін, але заховав це бажання глибше, ніж будь-коли.
Вона не має поїхати.
Якою мірою Джим допоможе Жюлеві? І якою собі самому?
Він не дізнається ніколи.
Можливо, вона зваблювала його, але Джим не був у цьому впевнений.
Це було невловно.
Катрін не розкривала своїх цілей, доки не досягала їх.
- Привіт, Сабін. - Привіт, Альбер.
- Як ти? Як мама? - Добре.
- Ви теж пожертвували своїми вусами? - Так, як і всі.
Але я не подобаюсь собі таким. Мовби голий. Я знов їх відпущу.
Альбер був поранений на війні. В траншеях.
Зараз усе добре, але коли я прокинувся
і побачив хірургів, які длубаються в моєму черепі, я згадав Оскара Вайлда:
"Боже, позбав мене фізичних мук,
духовні я беру на себе."
Що обурливо у війні, то це те,
що вона позбавляє людину її власної битви.
Так, але я думаю, що людина може і на тлі глобальної війни вести свою власну.
Я згадую артилериста з госпіталя.
Повертаючись з відпустки, він зустрів дівчину в поїзді.
Вони бесідували з Ніцци до Марселя.
Спускаючись на перон, вона залишила йому свою адресу.
Протягом двох років кожного дня він писав їй з траншей
на обгортковому папері при свічках,
навіть під час бомбардувань, листи, щораз інтимніші.
Спочатку він починав "Дорога Мадемуазеаль"
і закінчував "З повагою".
У третьому листі він назвав її "моя маленька фея" і попросив фотографію.
Потім "моя божественна фея", далі "цілую Ваші руки",
далі "цілую Ваш лоб".
Згодом він описує їй фотографію, яку вона надіслала,
і пише про її груди, які вгадуються під пеньюаром.
І нарешті, він переходить на "ти": "Я кохаю тебе нестерпно".
Одного дня він написав матері цієї дівчини, щоб попросити її руки.
Звідтоді він став її офіційним нареченим, так ніколи її знову й не побачивши.
Війна продовжується, і листи стають усе інтимнішими.
Я подумки розмовляю з тобою, кохана. Я стискаю твої божественні перса
і притискаю тебе, голу-голісіньку, до себе.
В одному з листів вона відповіла йому трохи стримано,
він роздратувався і попросив не гратися з ним,
бо він може померти будь-якої миті, і він казав правду.
Бачите, Жюль, щоб зрозуміти цю незвичайну любов по пошті,
треба знати всю жорстокість війни у траншеях.
Цей різновид колективного безуму і цю щохвилинну присутність смерті.
Ось приклад чоловіка, який під час Великої Війни
вів ще й свою особисту війну, свою власну битву,
і зміг завоювати жінку силою переконання на відстані.
До лікарні він потрапив, як і Ви, з пораненням у голову,
але йому менше пощастило.
Він помер після трепанації за день до перемир'я.
В останньому листі до своєї незвіданої нареченої він писав:
Твої перса - єдині бомби, які я люблю."
Я покажу вам серію його фотографій.
Гортаючи їх швидко, здається, що він рухаються.
Гарна історія, Джим.
Під час війни Жюль теж писав мені дуже красиві листи.
Доброго дня, Альбер. Ви закінчили мою пісню?
Піднімайтесь, попрацюємо разом.
Балансування на фотелі нагадує про плоті насолоди.
- А що з піснею? - Зараз почнеться.
Правда, Альбер? Почнемо?
Як на мене, це надто красиво для них. Але що зробиш, публіку не обирають.
Вона носила каблучки на кожному пальці
і купу браслетів довкола зап'ясть.
А ще вона так співала,
що її голос одразу мене звабив.
Її очі були барви опалу
і так чарували мене, так чарували.
А ще був овал її блідого лиця,
фатальної жінки, для мене фатальної,
фатальної жінки, для мене фатальної.
Ми познайомились, ми роззнайомились.
Ми загубились і ще раз згубились.
Знову знайшлися і знову зігрілись,
а потім розійшлись.
Кожен пішов своєю дорогою
у вир життя.
Я побачив її якось увечері,
Вічність ціла минула.
Я впізнав її по звуках банджо,
її кмітлива усмішка, моя улюблена,
її голос, такий фатальний,
її красиве бліде лице
схвилювали мене як ніколи.
Я напився, слухаючи її.
З алкоголем забуваєш про час.
Я прокинувся від поцілунків
на розпашілому лобі.
Від поцілунків на розпашілому лобі.
Ми познайомились, ми роззнайомились.
Ми загубились і ще раз згубились.
А далі знайшлися і знов розійшлись,
а потім знову зігріли одне одного.
Кожен пішов своєю дорогою
у вир життя.
Я побачив її якось увечері,
Вона знову впала в мої обійми.
Коли ми познайомились, коли ми роззнайомились,
Навіщо втрачатись і знову губитись?
Коли ми знайшлися, коли ми зігрілись,
Навіщо розлучатись?
Тому ми пішли вдвох
у вир життя.
Ми продовжили кружляти
удвох, обійнявшись.
Удвох, обійнявшись.
Байдужа до всіх трьох,
Катрін не могла бути справедливою з усіма, але що поробиш.
Джим почувався зайвим. Він міг захоплюватися Катрін тільки на самоті.
В компанії вона ставала для нього пересічною.
Добраніч.
Наша прихильність щойно народилася. Залиште її в спокої, як новонароджену.
Ви кохали, Джим. Дуже. Це відчувається.
- Чому Ви не одружилися з нею? - Не випало.
- Яка вона? - Розважлива і терпляча.
Вона каже, що чекатиме мене завжди. Її звуть Жильберта.
Ви досі її любите, і вона Вас теж?
Не змушуйте страждати, Джим.
Мені потрібні пригоди і ризик.
І потім, зараз є дещо нове.
Я захоплююсь Вами, Катрін. Я приїхав, щоб ще раз побачити Вас.
Я боюся забути Жюля.
Не можна забувати про нього. Треба його попередити.
Катрін. Переклад.
Те почуття, що з серця в серце віє, О Боже мій, яка ж це мука й біль.
Непогано.
Хоча "О Боже мій" це вже ти додала. Добраніч.
Якщо зустрінете інших, передайте мій привіт.
Жюль, я хотіла почитати ввечері "Вибіркові подібності" Гете. Можеш позичити?
Я саме дав їх Джимові.
Тим гірше.
Добраніч, Джим.
Занесу Гете завтра.
Джим, треба, щоб Ви повернули "Вибіркові подібності". Катрін хоче обов'язково їх почитати сьогодні ввечері.
Джим, Катрін більше не хоче мене знати.
Я страшенно боюсь, що втрачу її і вона зникне з мого життя назовсім.
Останнього разу, коли я бачив Вас поруч із Катрін,
ви були як пара.
Джим, любіть її, одружіться з нею і дозвольте мені її бачити.
Я хочу сказати, якщо Ви любите її, припиніть вважати мене перепоною.
Увесь день Джим чекав Катрін.
Вона була в його обіймах, на його колінах і говорила своїм глибоким голосом.
Це був їхній перший поцілунок, який протривав усю ніч.
Вони не розмовляли, вони були разом.
Під ранок вони стали одним цілим.
На її обличчі було блаженство і неймовірна цікавість.
Джим був скорений.
Інші жінки більше не існували для нього.
Твоя черга.
Я попросила Джима переїхати до нас.
Він поселиться у маленькій кімнаті.
Будьте обережні, Джим.
Обережні з нею і з собою.
Ось твоя імпровізована кімнатка.
Це німецькі книжки, але ти зможеш взяти інші в моїй кімнаті.
Шафа. Я розпакую твою валізу.
Думаю, тут непогано.
У цій половині зараз безлад,
але з цим нічого не поробиш.
Що там за стіною?
Кімната Сабін і Матільди.
Ліжко непогане.
Посидь біля мене.
Я завжди любив твою потилицю.
Єдиний клаптик тебе, на який я можу дивитися і не бути поміченим.
Ось.
А Жюль?
Він любить нас обох.
Він не буде здивований і менше страждатиме.
Ми любитимемо його і поважатимемо.
У селі, вглиб долини, їх називали "божевільне тріо",
але поважали.
Коли Катрін дізналася про це, вона вигадала гру "Сільський ідіот".
Селом був стіл. Ідіотом був кожен по черзі.
Сабін смішила всіх найбільше.
Катрін сказала: "По-справжньому кохати можна лише мить."
Але до неї ця мить поверталася знову і знову.
Життя було суцільними канікулами.
Ніколи Жюль і Джим не грали такі довгі партії в доміно.
Час минав.
Щастя розказується погано і зношується непомітно.
Одної неділі Катрін вирішила спокусити Жюля.
Поки Джим читав знизу, вона запросила Жюля до своєї кімнати.
"Ні-ні-ні", - казав Жюль. "Так-так-так", - казала Катрін.
Джим даремно казав собі, що не має права ревнувати. Він таки ревнував.
Катрін помітила це і більша не повторювала цей експеримент.
Вони влаштували прогулянку довкола озера,
схованого в тумані вологої і буйної долини.
Між ними була цілковита гармонія.
У Катрін трохи заболіла голова. А в Джима від утоми ще сильніше.
Він подумав: "Якби в нас були діти,
вони були б високі, стрункі і в них теж боліла б голова."
Вони спустилися до озера і гралися в жабки-камінці.
Катрін змушувала їх кидати камінці до знемоги.
Вона і Жюль навчилися робити рикошети.
Небо було зовсім близько.
Джим був потрібен у Парижі.
Газета викликала його.
Прощання було тяжким і без певности,
що вони зустрінуться знову, не змінившись внутрішньо.
Цей місяць запам'ятавсь їм досконалими дрібничками, які вони робили разом.
Коли потяг рушив, вони довго й повільно махали руками.
Жюль дав їм своєрідне благословення, поцілувавши Джима, який, від'їжджаючи, довірив йому Катрін.
Вони хотіли одружитися і мати дітей.
Жюль погодився на швидке розлучення.
Я одружуся з Катрін.
Я хочу мати дітей від неї.
Жюль знайде мені роботу в своїй країні.
Зараз я перекладаю віденську п'єсу, яку поставлять тут.
- Ти куди? - Повернусь додому.
- Я піду з тобою. - Ні, краще не треба.
Привіт, Джим.
Тереза. Паровозик.
А, привіт, Терезо. Як ти? Як той...
15 днів щастя. Я обдурила його, щоб змогти купити люльку його мрії.
Він дізнався. Ревнував і більше не довіряв. Замкнув мене на три тижні.
Спочатку я була потішена, але потім розлютилася.
Втекла через вікно на сходах, зустріла художника і поїхала з ним.
Ще один тип обіцяв мені гори золоті.
Я поїхала з ним у Каїр, де він залишив мене в борделі...
Поліція забирає мене до якихось монашок. Англієць мене визволяє.
Я їду на його віллу на Червоному морі. Граю в теніс, їжджу на конях.
Потім я отримую листа.
- Жюль у Парижі? - Ні, він не приїхав.
Шкода.
Мені треба додому, щоб завадити весіллю кузини і вийти за її нареченого.
- Привіт, Джим. Як там твій друг? - Усе гаразд.
- З тою ж дівчиною? - Так.
Чудово.
...респектабельний чоловік. Я бігаю за ним, але він нічого не хоче знати.
Чоловік, якого я кинула, розлучається зі мною.
І врешті мій роботодавець переконує мене вийти за нього.
У нас досконалий шлюб, але бездітний.
Він єдиний чоловік, якого я не можу обманювати, бо він не залишає мені ні часу, ні сил.
А тепер я пишу мемуари для європейського філіалу журналу Sunday Time. Таке.
А ось і мій чоловік.
- А як Ви, Джим? - Я одружуюсь.
- До побачення, Терезо. - До побачення, Джим.
- Здоров. - Привіт, Джим. Як Жюль?
Добре.
Цікава, ні? Її звуть Деніз.
Говорити з нею марно - не відповість.
Вона ніколи не розмовляє.
Вона не ідіотка. Просто порожня.
Отут порожньо. Це річ.
- Красива річ. - Так, красивий об'єкт.
Це секс. Чистісінький секс.
- Давай, Деніз. Скажи "до побачення" мсьє. - До побачення.
Катрін провела зиму в шале біля каміна.
Вона була нареченою Джима, довірена Жюлеві.
Кожного дня вона питала Жюля:
"Думаєш, Джим кохає мене?"
Послухай, Жильберто.
Розумієш, якщо Катрін хоче щось зробити
і думає, що ніхто не залишиться ображеним,
хоч вона може й помилятися,
вона робить це
задля власної втіхи і щоб дістати з того науку.
Вона сподівається таким чином стати мудрою.
Це може тривати дуже довго.
Не будь дріб'язковою.
Я не дріб'язкова. Я ревную.
Я завжди знала, що все так закінчиться.
Джим, не їдь завтра.
Ти належатимеш їй усе життя. Дай мені ще один тиждень.
Джим не міг залишити Жильберту, як і Катрін не могла залишити Жюля.
Ні Жюль, ні Жильберта не мусили страждати.
Вони були частиною минулого і манили до себе.
"Скажи Жюлю, що я зустрів Терезу. Вона вийшла заміж і стала письменницею.
Я мушу ще раз відкласти моє повернення,
але скоро я звільнюся і повернусь до тебе.
Мені ще треба з деким попрощатись."
З деким попрощатись.
Думаєш, Джим кохає мене?
Привіт, Жюль.
Щось сталось?
Чому Катрін не приїхала зустріти мене?
Вона не була задоволена Вашими листами.
Ви забагато говорите в них про Вашу роботу, про Ваші прощання.
Катрін не любить відсутності. Ваша була задовга.
Маючи найменший сумнів, вона завжди робить більше за те, що інший міг зробити їй.
- Але вона чекає нас у шале? - Думаю, так. Звісно.
Я не хотів Вам казати.
Вона поїхала сьогодні зранку без пояснень.
Я сподівавсь, вона повернеться перед Вашим приїздом.
Хіба Ви не стурбовані?
Ви хочете сказати, що з нею могло щось статись?
Ні, я просто думаю, вона може зробити щось непоправне.
Я ж Вам казав, що Ваш лист не справив гарного враження.
"Я зустрів Терезу. Вона вийшла заміж і стала письменницею.
Мені ще треба з деким попрощатись."
Ні, Джим, Ви ж знаєте, що б Катрін не робила, вона робить це сповна.
Вона стихія і виявляє себе катаклізмами.
За будь-яких обставин вона живе серед ясності і гармонії,
впевнена у своїй невинності.
- Ви говорите про неї, як про королеву. - Але вона і є королева.
Я скажу Вам одверто.
Катрін на надто красива, розумна чи щира,
але вона справжня жінка.
І саме цю жінку ми кохаємо,
саме її жадають усі чоловіки.
Чому така жадана всюди Катрін
має обдаровувати нас своєю присутністю?
Бо ми оточили її цілковитою увагою, мов королеву.
Зізнаюся, Жюль, я мало не залишився в Парижі.
Я знав, що між нами вже не буде того, що й раніше.
Навіть наша дружба страждає через це.
Часом я заздрю Вашим щасливим рокам із нею
і інколи навіть ненавиджу Вас за те, що Ви не ревнуєте .
Ви так думаєте, Джим?
Я ладен на все, щоб не втратити Катрін назавжди.
І Ви будете схожим на мене, коли вона повернеться,
бо вона завжди повертається.
Послухайте, Жюль, допоможіть мені. Я повернусь у Париж.
Скажіть їй, що були на вокзалі, але мене не знайшли.
Я вирішив. Це єдине рішення.
Так-так. Я прийшов на вокзал, але Вас там не було.
Привіт.
Що тут таке?
Ти щойно приїхав?
Ну от. Ти мій Джим, я твоя Катрін, все добре.
От тільки у своїх листах ти багато розповідав про свої справи. У мене теж є свої.
Ти розказав мені про своє прощання зі своєю любов'ю.
Я теж вирішила попрощатися зі своєю.
Ти триматимеш мене у своїх обіймах цілу ніч, але не більше.
Ми хочемо дитину, хіба ні, Джим?
Але якщо ти подаруєш мені її зараз, я не знатиму, чи вона твоя.
Ти розумієш, Джим?
Джим, так було треба. - Ти кохаєш Альбера?
- Ні. - А він кохає тебе?
- Так. Джим, повір мені. Це був єдиний спосіб нам з тобою поквитатися.
Альбер дорівнює Жильберті.
Ти нічого не кажеш.
Ми маємо почати все з нуля.
Почати з нуля, звести рахунки. Таке було світобачення Катрін.
Вони лежали поруч, тремтющі й цнотливі.
Катрін заснула, а Джим цілу ніч не стулив очей.
Він зрозумів, що вона кохала його, як і він її.
Якась сила притягувала їх одне до одного.
Вкотре вони почали все заново і ширяли у височіні, немов двоє великих хижих птахів.
Цнота тривала, аж доки Катрін не впевнилась, що не носить дитини Альбера.
Утримання їх окрилило. Вони були нерозлучними
і чесними одне з одним. Земля Обітована ясніла на горизонті.
ЗЕМЛЯ ОБІТОВАНА РАПТОВО ЩЕЗЛА
Коли настав час, Катрін не завагітніла.
Вони були у спеціаліста, який сказав, що треба вміти чекати
і що в багатьох пар на це йдуть місяці.
Що таке?
Я хочу спати сьогодні сама. Іди до своєї кімнати.
- Але чому? - Просто так.
- Поясни. - Тут нема чого пояснювати.
Я залишуся з тобою. Отак. Це буде мудро.
Неправда.
І потім, я не хочу мати нічого спільного з твоїми мудрощами. Мені все бридко.
Це жах, коли надходить вечір.
Я думаю про цю дитину, якої в нас ніколи не буде. Я наче здаю екзамен.
- Я більше так не можу. - Але ми любимо одне одного і тільки це має значення.
Ні, бо я теж маю значення.
І я люблю тебе менше.
Спробуймо пожити окремо.
Якщо я зрозумію, що все-таки кохаю тебе, це мої проблеми.
Повертайсь до Жильберти, вона ж бо пише тобі щодня.
- Ти несправедлива, Катрін. - Без сумніву.
Але в мене немає серця.
Ось чому я не кохаю тебе і ніколи не покохаю нікого.
Крім того, мені 32, а тобі 29.
У 40 ти захочеш жінку. Мені буде 43, і ти знайдеш 25-літню.
А я залишуся сама, як ідіотка.
Може, ти й права, Катрін. Я поїду завтра.
Розлучимось на три місяці.
Ти страждаєш?
Тоді я більше не страждатиму.
Бо не можна разом страждати водночас.
Коли ти перестанеш, я почну.
Жюль. Я тебе відволікаю?
Я більше не можу.
- Ти чув, як ми сварились? - Ні, я працював.
Я більше не можу його терпіти. Я божеволію.
Нарешті він поїде завтра. Саме вчасно.
Не будь несправедливою, Катрін.
Ти ж знаєш, він кохає тебе.
Я більше не знаю. Справді не знаю.
Він збрехав мені.
Він не зважився порвати з Жильбертою. Він сам не знає, чого хоче.
Ти любиш її, ти не любиш її, коли ти вже її розлюбиш...
Хіба це тільки моя помилка, що в нас немає дітей?
- В тебе є цигарка? - Ти хочеш?
- Дякую. Ти хочеш, щоб я з ним поговорив? - Ні, зовсім ні.
Я наполовину з ним і наполовину проти нього.
Але я хочу, щоб він поїхав.
Ми вирішили розлучитись на три місяці.
Що ти думаєш?
Я не знаю. Можливо, це й гарна ідея.
Ти не хочеш сказати, що ти думаєш?
Я знаю, що в глибині душі ти зневажаєш мене.
Ні, Катрін. Я ніколи тебе не зневажатиму.
Я завжди кохатиму тебе,
що б ти не зробила, що б не сталося.
Жюль, це правда?
Я теж тебе кохаю.
Ми були справді щасливі вдвох, так?
Але ми й досі щасливі.
Принаймні я. Я щасливий.
Справді?
Так, ми завжди будемо разом, удвох.
Постаріємо разом.
З Сабін і її дітками.
Притисни мене до себе.
Я не хочу повертатись до нього, поки він не поїде.
Тоді лишайся тут.
Я піду спати донизу.
Моя маленька Катрін.
Дивлячись на тебе, я часто згадую
китайську п'єсу, яку я бачив напередодні війни.
Завіса здіймається. Імператор
повертається до глядачів і каже:
"Ви бачите зараз найнещаснішого чоловіка в світі,
бо в мене є дві дружини:
перша дружина і друга дружина."
Так для Жюля їхня любов стала відносною, тоді як його власна абсолютною.
Наступного ранку Джим залишив будинок.
Катрін захотіла ще раз провести його на вокзал.
Вночі на долину наліг туман.
Всі в домі, хоч і не знали напевне, але відчували, що Джим був у неласці в їхньої королеви.
А отже, його від'їзд був нормальним.
Будинку вже невидно.
Розклад потягів щойно змінився на осінній.
Найближчий потяг відбував аж наступного дня.
В кімнатах готелю завжди почуваєшся винною.
Може, я й не дуже моральна, але мені не подобається потайливість. А тобі подобається.
Не заперечуй. Я тобі не повірю.
Джим думав про дітей, яких вони могли мати з Катрін.
Він уявляв величезний будинок, повен дітей, одне красивіше за іншого.
Він також знав, що якщо в них не буде дітей,
Катрін повернеться до своїх авантюр.
Вони більше не розмовляли, але ще раз віддались одне одному в цій сумній і холодній кімнаті готелю,
самі не знаючи чому. Можливо, щоб поставити остаточну крапку.
Це було схоже на похорони. Вони обоє були як мертві.
Наступного дня Катрін провела Джима на вокзал, але вони не махали одне одному хустинками на прощання.
Вони розлучились пригінчені.
Джим вкотре подумав, що тепер усе закінчено.
Твій інгалятор. І також лист.
Я думаю, я вагітна. Приїжджай. Катрін.
Жильберто, дай мені листочок паперу, будь ласка.
Катрін, я лежу в ліжку, хворий, не можу встати.
Я не маю бажання тебе бачити, ймовірно вагітну від іншого,
бо наше жалюгідне прощання не могло зробити те,
що було не до снаги найдужчій любові.
"...не до снаги найдужчій любові."
Ти права. Я не вірю й слову з цієї історії про хворобу.
Я напишу йому негайно і скажу, що ти хочеш його бачити.
"Любий Уявно Хворий, приїжджайте провідати нас якнайскоріше.
Катрін чекає вашого листа.
Пишіть великими літерами, бо її очі втомлені
і вона може читати тільки крупний почерк."
"Катрін не вірить, що я справді хворий,
а я не впевнений, чи вона справді чекає дитини.
Хай там як, малоймовірно, що батько саме я.
Мої сумніви мають підґрунтя -
наше минуле, Альбер і всі інші."
Якщо ти йдеш на вулицю, можеш надіслати цього листа, будь ласка?
- Звісно. - Дякую.
Тут іще один лист тобі. Я вже біжу.
Бо запізнюсь. До зустрічі.
"Я кохаю тебе, Джим.
Є стільки речей на Землі, які ми не розуміємо,
стільки речей неймовірних, та все ж правдивих.
Я нарешті завагітніла.
Подякуймо ж Богові, уклонімось йому.
Я впевнена, цілковито впевнена, що батько - ти.
Благаю тебе, повір мені. Твоя любов - частина мого життя.
Ти живеш у мені. Вір мені, Джим, вір мені.
Цей папір - твоя шкіра. Це чорнило - моя кров.
Я тисну дужче, щоб вона всоталася глибше. Відпиши мені скоріш."
"Кохана моя, я вірю тобі і вірю в тебе. Я приїду.
Коли я помічаю в собі щось хороше, то розумію, що це від тебе."
Вони обіцяли не телефонувати одне одному,
боячись почути голос без змоги доторкнутись.
Їхні листи йшли по три дні. Це був діалог глухих.
"Мої сумніви мають підґрунтя - наше минуле, Альбер і всі інші."
"Я більше не думатиму про Вас, щоб Ви не думали про мене.
Ви мені бридкі, а це неправильно,
бо ніщо не має бути бридким."
"Мій Джим, твій довгий лист усе змінив. Цього ранку я сказала собі:
за два дні він буде тут. Він, а не якийсь там лист.
Забудьмо наші різкі слова. Вони в минулому.
Джим, приїжджай, коли зможеш, але якнайскоріше,
навіть пізно вночі."
Врешті-решт Джим отримав листа від Жюля.
"Ваше дитятко померло, так і не народившись.
Віднині Катрін хоче тільки тиші між вами."
Відтак ці двоє так нічого і не створили.
Джим думав: "Прагнення збагнути закони людського існування прекрасне,
але воно має коритися правилам світовому ладу.
Ми грали з джерелами життя і ми програли."
О, ні! Не може бути!
Неймовірно!
Ви остаточно залишили шале?
Так, ми тепер воліємо жити у Франції.
Ми орендували старий млин на березі Сени.
Жюль, нам обов'язково треба побачитись. Справте мені насолоду, приходьте до мене завтра.
Добре.
Прошу, розкажіть мені про Катрін.
Якийсь час я боявся, що вона покінчить із собою.
Вона купила револьвер.
Вона казала "така й така померла від суїциду",
як кажуть "така й така померла від холери".
Вона занурилась у себе, як вдова,
ніби одужувала від чогось.
Вона рухалась повільно, з мертвечою посмішкою.
Жильберто, це мій друг Жюль. - Доброго дня.
- Доброго дня, мсьє. Джим стільки розказував про вас, що в мене таке враження, наче ми дуже добрі знайомі.
Катрін знає, що Ви прийшли провідати мене?
Так, вона запрошує Вас на прогулянку на машині.
Я хотів би, щоб Ви погодилися. І, можливо, мадам.
Ні, вона не погодиться. А я поїду.
Мені час іти.
Ні, Жюль. Ви не можете носити такий капелюх. Принаймні у Франції.
- Візьміть мій. - Добре.
Ходімо, нам сюди.
Вона була в дуже доброму гуморі зранку.
- Будь ласка, не засмутіть її. - Я?
Тут розкішно.
Гляньте, машина Катрін.
Ходімо.
А ось і Джим.
Катрін усміхалась, але було видно, що вона щось замислила.
Вона взяла свою білу піжаму і запакувала її як подарунок, обмотавши вузенькою стрічечкою.
Джим дивувався, навіщо їй піжама, але потім забув про це.
Вони поїхали на прогулянку.
Ох, як же я зголодніла. Пообідаємо тут?
От лихо, Альбер! Що ви тут робите?
Провітрююсь.
Крім того, я тут живу.
- Пообідаєте з нами? - Охоче, якщо прямо зараз.
- Може, у вас якесь побачення в місті? - Може.
Дайте мені мій пакетик. Добраніч.
Чудово зіграний другий акт, особливо ця біла піжама.
Я такого не чекав.
Я дивуюсь, чому вона не обрала когось нового для цієї ролі.
Альбер вже часто їй слугував. - Чому? Альбер був досконалий для цього вечора.
Залиште їй машину.
Девіз Катрін:
"У парі один із двох має бути вірним.
Інший." - Мені треба повертатися.
Ви ж бачили, я більше не живу сам.
Я одружуся з Жильбертою. - Ви розсудливіші за мене, Джим.
Ви зрозуміли, що з Катрін якщо все скінчено, то все скінчено.
Я думаю, Жильберта буде гарною дружиною.
Вона дуже красива.
Джим упізнав ритмічний гудок машини Катрін.
Спочатку він нічого не побачив. А потім помітив машину,
що кружляла між деревами пустою площею,
мало не зачіпаючи лавки і стовбури, як кінь без вершника, як корабель-привид.
Джим, яку ніч я пережила. Мені не було що там робити.
Це життя, цей дух мертві для мене.
Це була мертва пустеля, Джим.
Я говорила про тебе, шукала тебе.
Приїжджай негайно.
Полеж біля мене.
Поцілуй мене.
Катрін, я маю тобі дещо розказати.
Розкажи.
Я знайшов у романі, який ти мені дала, виділений тобою уривок.
На кораблі є жінка,
яка віддається у своїй уяві незнайомому пасажирові.
Це вразило мене, наче сповідь.
Це твій спосіб пізнання світу.
Я теж маю цю гостру допитливість.
Можливо, всі її мають.
Але я контролюю її задля тебе. Я не впевнений, що ти зможеш зробити те ж саме задля мене.
Я думаю, як і ти, що в коханні
пара не є ідеалом.
Досить подивитися навколо.
Ти хотіла збудувати щось краще,
заперечуючи лицемірство і смирення.
Ти хотіла винайти любов.
Але піонери мають бути скромними і несамозакоханими.
Ні, треба глянути правді в вічі.
Ми провалилися. Ми все зіпсували.
Ти хотіла мене змінити, пристосувати до себе.
Але я ніс тільки біль, бажаючи принести тобі радість.
Обіцянка, яку я дав Жильберті, що ми постаріємо разом,
нічого не значить для мене. Я завжди можу відмовитись від неї,
як від фальшивого квитка.
Я більше не сподіваюсь одружитися з тобою.
Ти маєш знати, Катрін: я одружуся з Жильбертою.
Ми з нею ще можемо мати дітей.
Гарна історія, Джим.
А я, Джим? А я?
І дітки, яких я хотіла.
Ти не хотів їх, Джим.
Хотів, Катрін, хотів.
Вони були б красивими, Джим.
Ти помреш.
Я ненавиджу тебе. Я вб'ю тебе, Джим.
Ти боягуз. Ти боїшся.
КІЛЬКА МІСЯЦІВ ПОТОМУ
Джим був щасливий знову зустріти Жюля
і радо помітив, що його серце не забилося хутчіше, коли він побачив Катрін.
Вона ж не залишала їх наодинці і запропонувала проїхатись на машині.
Джим погодився. Яка ж буде програма?
Катрін бавилася зі швидкістю і
припускалася ледь помітних необачностей.
Панувала атмосфера непевности, як і під час тої прогулянки,
коли вони зустріли Альбера.
Вони зупинилися біля маленького кафе на березі річки.
Тепер вони почали палити книжки.
Так, це неймовірно.
Ви були легкою здобиччю для Катрін,
але тяжкою ношею.
Ваша любов падала до нуля і здіймалася до сотні,
і Катрін також.
Я ніколи не знав ні Ваших падінь, ні Ваших злетів.
Мсьє Джим,
я маю Вам дещо сказати.
Ходімо зі мною?
Жюль, дивись уважно.
Жюль більше не відчував того страху, який був раніше,
коли спочатку йому здавалось, що Катрін йому зраджуватиме, а потім, що вона помре.
Все це вже сталося.
Їхні тіла знайшли серед очерету.
Труна Джима була неприродно великою.
Поруч із нею труна Катрін здавалася коробочкою.
Вони нічого не лишили по собі. В Жюля ж була її дочка.
Чи любила Катрін боротьбу заради боротьби? Ні.
Але своєю боротьбою вона довела Жюля до почуття відрази.
Полегшення наповнило його.
Дружба Жюля і Джима не мала еквіваленту в коханні.
Їм подобалися одні й ті ж дрібнички.
Вони визнавали власні відмінності з лагідністю.
Наприпочатку їхньої дружби їх називали Дон Кіхот і Санчо Панса.
Попіл зібрали в урни і розмістили в окремих нішах колумбарію.
На самоті Жюль оплакував їх.
Катрін завжди хотіла, щоб її попіл розвіяли за вітром над пагорбом,
але це було заборонено.